Articles i entrevistes
Models
de gestió aeroportuària i implicacions
sobre el territori
Per Germà Bel,
economista i guanyador del VI Premi de la Societat Catalana
d'Economia 2006
Els aeroports són un factor essencial per
al creixement econòmic
de les regions on s'ubiquen, ja que generen un gran nombre de llocs
de treball per les activitats directament associades a la canalització de
tràfic aeri; a més, l'activitat turística se
sosté, en gran part, amb el tràfic que proporcionen
els aeroports. Finalment, les empreses dedicades a activitats d'alt
valor afegit tendeixen a localitzar-se en territoris que disposen
d'aeroports amb una oferta extensa i densa de connexions aèries.
En aquest sentit, la dotació de serveis aeroportuaris i l'oferta
de vols –especialment de llarga distància– són
factors clau per a definir la posició de les àrees
urbanes en el mapa mundial de ciutats.
Atesa la rellevància econòmica a l'alça dels
aeroports per al creixement econòmic, cal adonar-se que existeix
un procés generalitzat de reforma en la gestió dels
aeroports arreu. Així, doncs, a Europa i a la majoria de països
desenvolupats, les administracions públiques territorials
(regionals o locals) duen a terme la gestió dels aeroports
de manera individualitzada, sovint en exclusiva, i amb diferents
graus de combinació quant a la cooperació entre el
sector públic i el privat. Aquesta gestió facilita
la transparència en els mecanismes de finançament i,
a més, promou la competència entre aeroports per a
atreure, segons els casos, companyies de baix cost, companyies de
xarxa o ambdós tipus de companyies.
Per què es fa tan difícil a Espanya reformar el sistema
de gestió dels aeroports? Hi ha diversos factors que fan desitjable
un procés de reforma, en una direcció o en una altra,
de la gestió centralitzada dels aeroports a Espanya. Entre
aquests factors destaquen, en primer lloc, la anormalitat d'aquesta
gestió en el context de la resta de països de la Unió Europea
(UE) i de l'Organització de Cooperació i Desenvolupament
Econòmic (OCDE), i, en segon lloc, la consolidació d'un
entorn competitiu en el transport aeri, tant en la prestació de
serveis com en la producció d'infraestructures.
Els avantatges de la gestió descentralitzada i individualitzada
són importants. En primer lloc, promou la competència
entre aeroports per a captar les companyies aèries que es
consideri més adients, tant per a l'aeroport com per al territori
on s'ubica. I, en segon lloc, afavoreix la transparència en
el finançament de les activitats corrents i de les inversions
de capital. En efecte, es reduiria la magnitud i l'opacitat del sistema
actual de subsidis creuats. A més, la individualització facilita
que s'estableixin mecanismes de col·laboració entre
el sector públic i el sector privat, ja que es pot esperar
que la gestió per part d'entitats de menor escala tendeixi
a ser més flexible i menys burocratitzada.
Finalment, i això no em sembla menys important, individualitzar
la gestió aeroportuària comportaria millorar-ne la
transparència. Com sempre, més transparència
permetria millorar l'eficiència de la gestió, i també la
qualitat democràtica de la política pública
a Espanya.
Conferència de
Germà Bel (19 de febrer de 2007) . ![](http://www.iec.cat/butlleti/imatges/btn_amunt.png)
![](http://www.iec.cat/butlleti/imatges/filet.png)
L'Epistolari
grec de Rubió i Lluch
Per Eusebi Ayensa, historiador i autor de
l'Epistolari
grec d'Antoni Rubió i Lluch
Si hi ha alguna figura realment clau en el marc
de les relacions històriques, literàries i diplomàtiques
entre Grècia i Catalunya a final del segle xix i principi
del segle XX és Antoni Rubió i Lluch (Valladolid, 1856
- Barcelona, 1937). Estudiós lúcid de la presència
catalana a Grècia a la catorzena centúria, primer traductor
al nostre país d'obres literàries gregues al català i
al castellà i cònsol de Grècia a Barcelona des
del 1903 fins al 1930, Rubió és l'autèntic catalitzador
de les nombroses iniciatives culturals que compartiren, durant més
de cinquanta anys (des del 1880 fins al 1935), les terres germanes
de Grècia i de Catalunya.
L'edició del primer volum de l'Epistolari
grec,
de Rubió i Lluch (i cal entendre aquí la paraula «grec» en
el sentit més ampli, ja que no hi manquen missives enviades
a Rubió per grecs residents a l'estranger), posa per primer
cop a l'abast del lector català un ric fons, pràcticament
del tot inèdit, que permet de conèixer molts caires
fins ara desconeguts tant de la personalitat com de l'obra de Rubió com
a bizantinista, grecista i diplomàtic. Aquest primer volum,
que aplega, al llarg de gairebé cinc-centes pàgines,
les cartes en castellà, francès i grec –aquestes
darreres acompanyades de traducció catalana– que intercanvià Rubió amb
els seus col·legues grecs des del 1880 fins al 1889, serà seguit,
a final d'aquest any, d'un segon volum, d'extensió no pas
menor, que reunirà la correspondència del bizantinista
català amb professors i intel·lectuals grecs des del
1889 fins al 1900. Finalment, la correspondència pertanyent
al segle XX (1901-1935) constituirà el gruix del tercer i
darrer volum, que es clourà amb els índexs de noms
propis.
Un aspecte certament rellevant d'aquest epistolari és que,
sempre que ha estat possible, s'ha completat el corpus epistolar
amb les cartes que Rubió envià als seus corresponsals
grecs, malgrat que se n'han conservat poques i que es troben disperses
per un munt de biblioteques i arxius particulars i públics
de Grècia. D'aquesta manera, podem resseguir, pràcticament
sense interrupcions, el curs de la correspondència de Rubió amb
intel·lectuals grecs de la categoria dels escriptors Dimítrios
Vikelas i Kléon Rangavís, amb el folklorista Nikólaos
Politis i, d'una manera més intermitent, amb els historiadors
Spirídon Lambros o Dimítrios Kambúroglus.
Des del punt de vista temàtic, doncs, no
hi ha esdeveniment important de la història grega i catalana
de final del segle xix i principi del XX que no tingui ressò en
aquest epistolari: l'Exposició Universal de Barcelona del
1888, el terrible terratrèmol
que sacsejà Grècia a principi del 1894, la llarga lluita
del poble cretenc per la independència –durament reprimida
pel Govern de la Sublim Porta–, els primers Jocs Olímpics
de l'era moderna celebrats a Atenes l'any 1896, la pèrdua
de les colònies espanyoles d'ultramar dos anys més
tard o el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana
de l'any 1906 són només alguns dels molts esdeveniments
que tenen cabuda en aquestes pàgines. Cal destacar, així mateix,
que en alguns casos puntuals les notícies contingudes a les
cartes enviades o trameses per Rubió fan replantejar de cap
i de nou algunes iniciatives culturals, polítiques o militars
de primer ordre. Aquest és el cas, per exemple, de l'autèntica
implicació del baró Pierre de Coubertin en la restauració dels
Jocs Olímpics, que, a jutjar per una carta enviada per Dimítrios
Vikelas a Rubió el 14 de juliol de 1894, sembla que cal relativitzar
o, almenys, matisar profundament. No és menys sucosa l'abundant
correspondència que generà la guerra de Cuba de l'any
1898 i que portà Rubió a rectificar la visió esbiaixada
que, a parer seu, donava la premsa grega d'aquest conflicte bèl·lic
i a protestar iradament, en més d'una ocasió, pel paral·lelisme
fals que s'esbombà a Grècia entre Cuba i Creta, dues
illes màrtirs que compartien la submissió al jou d'una
Espanya i una Turquia tiràniques i opressores.
Amb iniciatives com aquesta, l'Institut d'Estudis Catalans, amb
l'avinentesa del centenari, no només honora la figura del
seu primer president, sinó que, a més, posa a l'abast
de la comunitat científica i del públic en general
un material dens i interessantíssim que ens acosta la figura
realment gegantina d'Antoni Rubió i Lluch, l'autèntic
pioner de l'estudi de les relacions grecocatalanes a casa nostra.
![](http://www.iec.cat/butlleti/imatges/filet.png)
Col·laboracions
de membres de l'IEC als mitjans de comunicació
Gramàtica
aranesa', de Joan Solà
Avui, 8 de març
de 2007
El
desig d'una bona mort, de Josep-Maria
Terricabras
El Periódico
de Catalunya, 7 de març de 2007
La
utilitat del poeta,
de Joan
F. Mira
El Temps, 6 de març
de 2007
Ha
llegado la hora de la paz, de F. Mayor Zaragoza,
S. Ben AMI i S. Nair
El País,
2 de març de 2007
Conflictes
globals sobre patents, de Pere
Puigdomènec
El
Periódico de Catalunya, 2 de març de
2007
Opinió sobre
El Prat, de Joan Rodés
El
Periódico de Catalunya, 2 de març de 2007
La
il·lusió occitana, de Joan
Solà
Avui, 1 de març de
2007
Sobre
gasos i fums, de de Joan
F. Mira
El Temps, 27 de febrer de
2007
A
l'escola, ¿ religió o catequesi?, de Josep-Maria
Terricabras
Avui, 10 de febrer de 2007
![](http://www.iec.cat/butlleti/imatges/btn_amunt.png)
![](http://www.iec.cat/butlleti/imatges/filet.png)
Entrevistes
a membres i socis de les filials de l'IEC als mitjans de comunicació
Entrevista
a Ramon Folch
"Estem davant un enorme repte mediambiental d'una gran trascendència
econòmica"
El Temps, 6 de març de 2007
Entrevista
a Joan Antoni Solans
"No hi havia comissions del 3% en urbanisme"
El Periódico de Catalunya, 28 de febrer de 2007 |